Jako lidé trpíme vášní k rozumu, které se neumíme
zbavit. Ať se ohlédneme kterýmkoli směrem, obestírají nás výsledky našeho
myšlení – principy na kterých stojí společenství, právo, technika, věda, psané
projevy, či kalkulace etc. Trpíme vášní k rozumu natolik, že jsme
v touze po jeho rozvoji vynalezli umělou inteligenci – simulaci lidského
rozumu, která nás uchvacuje a které se současně děsíme.
Rozum a jeho způsoby vzbuzují úžas i otřes. Jde o hraniční
fenomén – myšlení je schopné zaskočit i nudit, může v nás jiskřit nebo
hlodat – může nás také otupovat, myšlení je výsadou našeho života, znamená
nebezpečí i krásu.
Jsme v situaci, kdy objevujeme řád světa, jenž byl
tvořen našimi předchůdci, který je tvořen našimi současníky a posléze
poznáváme, že také my jsme součástí této tvořivosti – máme nejen schopnost
chápat a odpovídat na již vyřčené, ale rovněž vypovídat a sami k odpovědím
podněcovat. Nacházíme se v pohybu.
Abychom se ale jen nevrhli do již takto ustanoveného běhu
věcí, potřebujeme odstup od vlastní situace, svého místa v rámci již
zavedených struktur.
A to není nikterak banální – povaha myšlení nespočívá jen na
principech, ale je, jak jsme již zmínili bytostně tvůrčí záležitostí – svět do
značné míry spočívá na lidském myšlení. Dějiny nám ukazují moc utopií,
neskonalý vliv spisů značně teoretických, a zdánlivě odtažitých – v tom
jde však o klam. Dění ve světě je světem. Myšlením jej odhalujeme a tvoříme
zároveň. Pokud tuto pozici odmítáme, vzdáváme se vlastní svobody, svobody
zkoumání hranic. Vzdáváme se promýšlení našeho nanejvýš fascinujícího jedinečného
žití, jež je vlastní každému jednomu z nás, ale společné nám všem –
vzdáváme se tak nás samých.
Myšlení jakožto jedna z primárních vlastností člověka si
neoddiskutovatelně zasluhuje rozvoj a tvořivé zkoumání. V rámci studia
filosofie k tomu máme prostor a ten je třeba uchovat, zamezit jeho
ohrožení.
Jistě, filosofie jako akademický obor není oborem ideálním (ostatně
který je?) – ne vždy je myšlení živnou půdou. Selháváme. Vyžíváme se ve
vlastním katalogu vědomostí, a tak vzniká nechtěná patologizace.
Ovšem i přes chyby, kterým nikdo trvale neuniká se nacházíme
u samotného pramene možností, jak je překračovat a pokračovat tak
v pohybu, který nás přesahuje, protože se stává součástí světa.
Zdůrazněme na závěr, že se jedná o primordiální situaci
s nepředstavitelným dosahem (podívejme se na Platónovy metafory jako téměř
neodmyslitelnou součást západní kultury, Hegelův vliv na dějinná hnutí…). Pokud
by měl zaniknout, nebo být zmrzačen, umlčen, obor tímto způsobem zásadní a
zcela v dění zakořeněný, zcela z dění vycházející, znamenalo by to
pro nás víceméně únik – zmizení ze scény světa – odevzdání vlastní
zodpovědnosti automatu stanovených procesů.
Pro náš život, tvorbu a veškerý pohyb je třeba Filosofii
zachovat a bránit ji jako naše základy i nedocenitelnou výsadu.
Naše práce má smysl.
Naomi Chládková